Так, так.
Гаразд.
- Китайська їжа. - Принесли мою китайську їжу. Маю йти.
- Супер. - Хто це був?
Я виступив у автодилера. Вони дарують мені новий «Сааб».
А що стара машина? Не зміг відмити кров Креймера?
Не в цьому справа. Двигун забився.
І знаєш, хто це все влаштував? Френк Мерман.
Вразливий Френкі Мерман?
- Він мені ніколи не подобався. - Чому? Він нешкідливий.
Кожне літо ви разом їздили у табір.
Я відчував ревнощі, що літом ти міняєш мене на нього.
- Він не міг тебе замінити. - Так.
До того ж, у тебе теж була моя заміна.
Вайті Фіск, хлопець, який тебе провів на «Останнє танго в Парижі».
Я його вигадав.
То ти не дивився «Останнє танго в Парижі»?
- Ні. - Шкода, це був еротичний фільм.
Я вже втомився від цих агресивних покидьків.
«Поттері Барн»?
Я отримав три каталоги «Поттері Барн» в один день.
За місяць вже вісім.
Міра Сорвіно. Як думаєш, пішла б вона на побачення зі мною?
- Чому б тобі їх просто не викинути? - О, ні.
Я зберігав їх тут, у твоїй квартирі. І зараз настав час розплати.
«Поттері Барн» буде страждати.
Можна мені один?
Мені потрібно знайти телефон під старовину.
Хочеш перекусити?
Не можу. Маю зробити щотижневий дзвінок батькам.
- То подзвони зараз. - Маю підготувати
пару анекдотів і декілька історій про те, щодо чого вони були праві.
Ціла процедура.
Це ж Вразливий Френкі убігав кудись у ліс кожного разу,
- коли засмучувався? - Це він.
- Він досі псих? - А як ти думаєш?
Мені подарували машину за те, що я півгодини запитував, хто з якого міста.
РЕСТОРАН
Серйозно, це краща бамія, яку ти куштувала?
- Смакота. - Смакота?
Смакота. Підсилення від «смачно».
Як коли їси щось вкрадене.
Так.
Я вже запізнююсь. Побачимось пізніше.
- Перепрошую. Можна позичити ваш кетчуп? - Авжеж.
Дякую.
- Алло? - Привіт, це Джорджі.
- Дай я тата покличу. - Ма.
Хто це?
Тато, це я.
Послухай, на днях заходив у «Фортунов» і знаєш що? Ти був правий.
Китайська їжа.
Пробач, Джордже, принесли нашу китайську їжу. Поговоримо пізніше.
Китайську їжу?
«ПОТТЕРІ БАРН»
Вам подобається розсилати каталоги? А як вам сподобається отримати їх назад?
Може їм дійсно принесли китайську їжу.
Вже як стемніло? Я тебе прошу. У їх віці це майже як ковтати світло-шумові гранати.
Існує єдиний метод перевірити. Де є китайська їжа...
там є і її залишки.
Ну, джентльмени...
Лейні закохалась.
Це просто бомба. Я пошукаю залишки китайської їжі.
Агов! Я познайомилась з цим хлопцем.
І це була геть нереальна казкова мить.
Це ж був не Вайті Фіск?
А, друг Джорджа. Що з ним трапилось?
Нічого. Я не знаю. Я маю йти.
Отже, це чудово.
Ти з Падді і цей новий хлопець у великому казані тушкованого кохання.
Так. Падді.
Ну, я не розійдусь з ним, доки не побачу, що цей новий хлопець...
впорається з навантаженням.
Лише погляньте? Нові каталоги.
«Омаха стейкс», «МакВеахауз». «Ньюсвік»?
Я не можу зупинити усі ці компанії,
тому атакую цю проблему у найбільш вразливій точці.
Зупиниш пошту?
Це навіть краще.
- Джеррі. - Привіт, Френкі.
- То де машина? - Ось вона.
- У фургоні? - Це і є фургон.
Пам'ятаєш, ми завжди мріяли про те, як було б круто мати фургончик
- і кататись на ньому по країні? - Нам було по десять років.
Облиш. Поїхали.
Я не хочу фургончик.
Просто скажи йому, що ти хочеш «Сааб».
Ти не розумієш. Це Вразливий Френкі Мерман.
Коли ми були у таборі, і його щось засмучувало,
він убігав у ліс, рив там яму і сидів у ній.
У мене ідея.
Залиш фургончик і просто зроби на бампері наліпку:
«Якщо цей фургон коливається, то двері відчиняти забороняється».
Як завжди корисна порада.
О, Джорджі. Що ти тут робиш?
Просто заскочив в гості. Ви...
Ви мені не передзвонили.
О, телефон зламався.
Нам треба йти.
Куди ви зібрались?
Виїзний прийом з ресторанним обслуговуванням.
- Ви так і підете? - Це креативно-офіційний захід.
Рухайся, жінко.
Ніяких залишків китайської їжі.
Джордж починає щось підозрювати.
РЕСТОРАН
Елейн, пробач, я запізнився.
- Схожу в нужник. - Добре, Джеку.
- Можна скористатись вашим телефоном? - Авжеж.
Падді? Це Елейн. Між нами все скінчено.
Так. Саме так. Знову.
Дякую.
РЕСТОРАН
- Гарні сидіння з підлокітниками. - Ще б пак.
Там є місце для паркування. Здай назад.
Чекай. Десь вантажівка здає назад.
- Ні, це ми. - Чудово.
Знаєш, Френкі, хотів поцікавитись.
А якщо би я вирішив, що водити фургончик це дурня, бо...
розумієш, я живу у Нью-Йорку?
Міг би я якось його обміняти?
- Тобі не подобається фургончик? - Подобається. Я лише гіпотетично.
- Я маю йти в парк. - Ні, не треба. Ніяких дерев.
Я люблю фургончики. Я фанат фургонів.
Заціни.
Дощ та град їх не зупинять. Але подивимось, як щодо цегли.
- Де ти взяв ці цеглини? - Джеррі, у нас весь будинок цегляний.
Хочеш проїхатись у Джерсі?
Спробую продати фургончик в салон.
Через дилера? Ти збожеволів? Ні, зроби об'яву. Продай його сам.
Я не хочу зустрічатись з людьми, що готові купити вживаний фургончик.
- Джеррі, дозволь тобі допомогти. - Добре.
Гаразд.
Ось так. Поїхали.
Отже... продається.
Продається. Великий шикарний фургон.
І додамо: «Цікаві пропозиції по обміну будуть розглянуті».
- Я не хочу мінятися. - Ні, ні, ні. Тобі не потрібно.
Це лише щоб полоскотати їх купівельний нерв.
Знаєш що? Це все твоя пошта. Тепер вони кладуть її в мій ящик.
Дай подивитись.
Досить. Вони зайшли занадто далеко.
Вони тиснуть на мене і тиснуть на тебе.
У мене залишилось вибору, як піти туди і поговорити з ними.
Привіт, Джеррі. Хочу тебе де з ким познайомити. Це Джек.
ПОШТА СПОЛУЧЕНИХ ШТАТІВ
Чим можу допомогти?
- Я би хотів відмовитись від своєї пошти. - Авжеж.
- На який час нам зупинити доставку? - Ні. Схоже, ви мене не зрозуміли.
Відмовитись. Назавжди.
Я з цим розберусь, Вайолет. Може зробиш свою тригодинну перерву?
Усі заспокойтесь. Ніхто не відмінятиме ніякої пошти.
- Ні, я відміню. - А як бути з вашими рахунками?
- Банк може їх оплатити. - Банк.
Тоді як же листівки та листи?
Є електронна пошта, телефони, факси, «Федекс», телекси і телеграми.
- Голограми. - Гаразд. Це правда.
Авжеж, нікому не потрібна пошта.
Думаєш, ти один такий розумний, який це зміг зрозуміти?
Але ти не знаєш і половини того, що тут відбувається.
Тому просто йди, Креймере. Я тебе благаю.
У вас все гаразд, поштовий службовцю Ньюмане?
Так, сер. На мою думку, питання було вирішено.
Правда... м-ре Креймере?
О, так. Як тільки я припиню отримувати пошту.
З поверненням.
- Досить швидко для виїзного прийому. - Не розумію про що ти.
Ви від мене втекли. Двічі. Я вимагаю пояснень, що тут відбувається.
Джордже, ми від тебе втомились.
Зрозумій, ми любимо тебе як сина...
але навіть у батьків є своя межа.
Ці розриви стосунків, звільнення і дзвінки кожну неділю.
Моя дружина намагається сказати, що це мав бути лише наш час.
Я не розумію.
- Вибач. Ми обрубаємо з тобою кінці. - Ви обрубаєте кінці?
А тепер, якщо ти мене вибачиш, я буду кохатись із твоєю мамою.
Вони більше не хочуть мене бачити.
Але ти сам завжди цього хотів.
Так і є.
Просто я ще не готовий.
- Як мило. - Замовкни, Джеррі.
Мої батьки думають, що можуть мене ігнорувати.
Краще їм подумати ще раз.
О, ні, Джордже. Будь ласка. Що ти збираєшся робити?
Ти пам'ятаєш мою кузину, Рісу?
- Почну з нею зустрічатись. - Матір Божа.
Вона миттю розлютиться і розповість усе моїм батькам.
І вони разом накинуться на мене.
Що за касета?
Мені здався знайомим той хлопець, з яким зустрічається Елейн.
Подумав, що він може бути коміком, з яким я раз працював.
Хвилинку. Що це?
У ці вихідні нікому не стати краще Чарівника, що плавить ціни на усі товари.
Ніхто мене не переможе, бо я Чарівник!
Так. Я – Чарівник. Я – Чарівник.
Ось він.
- Елейн закохалась у Чарівника? - Ні, вона думає, що закохалась.
Вона просто пригадала цю стару рекламу.
Це досить жалюгідно.
Я знаю. Вони навіть не родичі.
Привіт.
Привіт. Я вже йду.
Розважся на возз'єднанні сім'ї.
Отже. Що тобі відомо про цього Джека?
Хіба він не найкращий?
Так, його ніхто не переможе.
Так.
Чим він займається?
Зараз він перевіряє факти для журналу «Нью-Йорк».
Робота не дуже, але в ній є деяка тиха гідність.
Точно. Тиха гідність.
Що протилежно, наприклад... оцьому.
Ніхто мене не переможе, бо я Чарівник.
- О, ні. - О, так.
Алло? Так, фургон ще продається.
Авжеж, заїжджайте.
Я дзвонив щодо фургончика?
- Ще мерло? - Так, дякую.
Авжеж.
Знаєш, Ріса, я...
Я завжди вважав тебе дуже привабливою.
Що?
Знаю, це може звучати... шокуюче...
але я просто не можу утриматись, аби не хотіти тебе.
Ти хочеш позичити гроші?
Ні, ні. Я... Я лише хочу, аби ми...
- були разом. - Гаразд.
- Гаразд? - Зробимо це.
Ми могли б спочатку походити коло та навколо.
Ні. Будемо поганими, Джордже.
- Будемо дуже поганими. - Ей, легше.
Як вийшло, що ви його продаєте?
Ти знаєш, чому я його продаю. Бо ненавиджу.
- Який пробіг? - Три кілометри.
По місту чи по шосе?
Слухай, ти хочеш купити цю машину чи ні?
Тихіше. Заспокойтесь. Не треба на мене тиснути.
А то я піду прямо зараз.
Ця штука згинається?
- Я за це не платитиму. - Просто забирайся звідси.
Гаразд. Я буду відвертим.
Мене дуже цікавить фургон.
Добре. Що мені треба зробити, аби засунути тебе в цей фургон сьогодні?
Насправді у мене немає грошей, але тут сказано:
«Цікаві пропозиції по обміну будуть розглянуті».
- Це ти туди додав. - І правильно зробив.
Ось.
Хочеш обміняти його на майку?
Ні, я хочу обміняти його на майку зірки екрану Ентоні Квінна.
Він зняв її, щоб зробити присідання у парку, а я її поцупив.
- Це огидно. - Це моя остання пропозиція.
Ти кинула мене заради якогось дурного телевізійного торгового агента?
Пробач, Падді. Це була помилка.
Просто... Просто залишимо це в минулому,
і продовжимо так, ніби нічого не сталось.
Боже, я не знаю.
А якщо ми підемо кудись, і ти побачиш сантехніка «Мейтаг»?
- Ти не приймаєш мене назад? - Правильно.
Він не дурний. Він – Чарівник.
І його ніхто не переможе.
Ніхто.
Тримайте. Пошта це зло. Передайте далі.
Пошті кінець. Відправте це другу по факсу.
Чому у цього опудала відро на голові?
Бо ми сліпі щодо поштової тиранії.
- Тоді може одягти відро варто було вам? - Так. Йдіть куди йшли, Бетті.
Це фургон Джеррі Сайнфелда?
Більше ні. Я його виміняв у Джері на пам'ятну річ голлівудського актора.
- Я такий дурень. - Що?
Я такий дурень. Перепрошую... Вибачте.
МОБІЛЬНЕ ПЕРЕНАВЧАННЯ ЩОДО ПОШТИ
Приємно познайомитись.
РЕСТОРАН
Вона погодилась?
Вона залишає мені сексуальні повідомлення на автовідповідачі.
- А твої батьки дізнались про це? - Вона хоче залишити все в секреті.
Вона вважає, що у нас справді є майбутнє.
Хоробрий новий світ. Гаразд.
Привіт, хлопці.
- Привіт. Як твоя антипоштова кампанія? - Просто чудово.
Сьогодні ми стояли перед дверима пошти,
і туди ніхто не зайшов.
Сьогодні неділя.
Чому на цьому поштарі відро?
- Воно символізує репресії проти громадян. - Тоді може тобі було варто його надягти?
Поверни мені ключі від мого фургончика.
А я думав, ми домовились щодо майки Квінна.
Ти з глузду з'їхав?
- Дай ключі. - Ні, я не можу. Не можу.
Я сказав Френку, що він може його позичити.
Він хотів перевезти деякі речі Джорджа на склад.
Хвилинку.
Він візьме фургончик сьогодні вночі? Це ідеально.
Я відвезу Рісу в якесь романтичне місце, і коли мій батько відчинить двері,
то побачить у фургончику мене який цілуватиме дочку його брата.
Джеррі, приходив один з твоїх друзів
і дуже засмутився, що я на твоїй машині.
Ні, тільки не Френкі.
Я не почув його ім'я, але він побіг у парк.
О, ні. Дерева, яма.
- Привіт. - Креймер, якого біса ти робиш?
Знаю, я одягну відро на щось інше.
- Я не про це. - А про що?
У тебе проблеми, Креймере.
Я не маю з тобою говорити, але скажу, як другу.
Ось як це станеться.
Морозним осіннім днем, таким, як сьогодні, ти будеш йти пішки
Біля тебе зупиниться поштова вантажівка, її двері відчиняться,
і поштар, якого ти знаєш і може навіть довіряєш, запропонує тебе підвезти.
- Ти закінчив? - Ні. І більше тебе ніхто не побачить.
- Тепер закінчив? - Так.
Ні, чекай.
Добре, так.
- Швидко. Сідай в машину. - Ні, ні, ні.
Саме так, як ти розповідав, це і має статися.
Може бути і по-іншому, і це відбувається прямо зараз!
Ні, ти сказав поштар, якого я знаю. І ти поштар, якого я знаю.
Я знаю, що ти знаєш, але ти не знаєш, що я знаю.
Френкі?
Френкі? Френкі.
Френкі, це ти?
Мене звати Едгар.
- Гарної вам ночі. - Дякую.
Дурень. Який дурень.
Джеррі?
Гаразд, Джордж.
Я готова.
Так, стривай, я...
Я лише визначу покази компаса на панелі приладів.
Де мої батьки?
Джорджі.
Це фургончик Сайнфелда? Фургончик Сайнфелда. Фургончик Сайнфелда!
- Чекай. Що він каже? - Думаю, він каже: «Син Сема». Боже!
- Я думала, його спіймали. - Я знав, що це був не Берковіц!
РЕСТОРАН
Отже я сказала йому, аби він відвалив. Бо я повертаюсь до Джека.
Це вже друга гарна новина за сьогодні.
Справді? А яка була перша?
Вони беруть мене назад.
Так. Я знов Чарівник.
Що?
Я – Чарівник. Чарівник.
А як же твоя робота з перевірки фактів?
О, це факт. Я – Чарівник.
Я – Чарівник, і ніхто мене не переможе.
Френкі, вибирайся звідти.
- Ти ненавидиш фургончик. - Але я його собі залишу.
Наскільки я не хочу водити фургон,
але це набагато краще, ніж тусуватися тут з некультурними брудними людьми.
- То ми можемо проїхатись? - Просто забираємось звідси.
Ви тут закінчили?
Добре. Він залишив двері відчиненими.
Чому Креймер припаркував фургончик посеред дерев?
Хіба незрозуміло? Тут немає паркоматів.
Гей, поглянь на це.
Розпусна мамочка.
ПОШТА СПОЛУЧЕНИХ ШТАТІВ
О боже мій, що вони з вами зробили?
Хто ви?
Ну...
ви можете звати мене Генрі.
Генрі Еткінс, головний поштмейстер?
Наскільки мені відомо.
Генрі, можу я вийти звідси зараз?
Трошки посидьте. Посидьте.
Адже я приїхав сюди аж з Вашингтону, лише щоб поговорити з вами.
Мені навіть довелось скасувати гру в гольф з держсекретарем.
Вам подобається гольф, м-ре Креймере?
Так.
М-ре Креймере, тут я прочитав...
деякі з матеріалів на вас.
Буду з вами чесним.
Проти вас є серйозні докази.
Лише уявіть собі.
Армія чоловіків у штанях з вовни, які обходять усі околиці
і залишають каталоги у кожної двері.
Що ж, це моя робота.
І я ставлюсь до неї до біса серйозно.
Крім того, що я поштмейстер...
Я головний, майже генерал.
І нам обом відомо...
Що, бачить Бог, це справа генерала вести за собою інших.
Може так ви зрозумієте, чому мене трохи дратує,
коли хтось відриває мене від гольфа.
Мені шкода. Мені дуже, дуже шкода.
Авжеж, вам шкода.
Здається, у нас тут на столі стос пошти, яка належить вам.
Ви ж хочете її отримати, м-р Креймер? Чи ні?
Авжеж хочу.
- Так вже краще. - Гаразд.
Господи!
Ньюман?
Скажи про мене правду.
- Привіт, Джордже. -Джеррі.
- Це ж він. - Що? Джордж Костанца. Френкі Мерман.
- Моя літня заміна. - Моя зимова заміна.
- А ви, мабуть, кузина Джорджа. - Дівчина.
Гаразд.
Ей, що це?
Цей фургон коливається.
Не відчиняй двері.
- О боже мій. - О боже мій.!
- Продай цей фургончик. - О, так.
Те, що ти бачив у тому фургончику було природнім виразом
кохання чоловіка до його жінки.
Твій батько правий. Це прекрасно.
І це було безпечно.
О боже.
А зараз, якщо ти мене вибачиш,
- ми з твоєю мамою... - Будь ласка, припини.
Переклад субтитрів: Всеволод Іващенко